Aliații au aterizat în Italia, care e ocupată de către germani.
În avansul spre nord, unde Mussolini încă deține controlul,
armatele americane, britanice, canadiene și franceze
sunt oprite de solida centură defensivă germană, de-a lungul liniei Gustav,
din zona Monte Cassino.
Construită pe vârful muntelui, e mănăstirea istorică Sf Benedict.
Aliații cred că germanii au transformat acest monument de 400 de ani vechime
într-un post de observație.
Peste 200 de bombardiere ale Aliaților
vor lansa peste 500 t de bomb asupra mănăstirii.
În al Doilea Război Mondial, nimic nu mai e sacru.
Totul e transformat într-un infern.
APOCALIPSA AL II-LEA RĂZBOI MODIAL
Partea 6 INFERN
Aliații pornesc atacul, dar parașutiștii germani îi resping.
Trupele germane sunt bine fortificate în dărâmăturile mănăstirii.
Nu s-a obținut nimic prin bombardamente.
Aceste imagini au fost filmate de regizorul american John Huston,
care a fost trimis pe acest front în Italia.
A declarat ulterior:
A fost un masacru, pe un frig teribil.
Și totuși, Churchill a numit Italia "punctul fraged" al Europei.
Venind dinspre sud, prin Italia,
Churchill urmărea să cucerească Berlinul înaintea rușilor.
Armata Roșie continuă să avanseze constant dinspre est.
Kievul e eliberat.
Armata germană, Wehrmachtul, se retrage din Ucraina,
ascultând ordinul lui Hitler de a distruge sistematic totul.
În Italia, după câteva luni, Wehrmachtul încă menține linia Gustav și Monte Cassino.
Generalul francez, Juin, propune să-i surprindă pe germani,
care au lăsat versanții neapărați, considerându-i prea abrupți.
Dar soldații neînduplecați ai regimentelor nord-africane și poloneze,
au reușit să urce muntele, punându-i pe Aliați în drum spre Roma.
Pe măsură ce Wehrmachtul se retrage
încă odată lasă în urmă numai distrugere.
Dar împreună cu Mussolini și fasciștii rămași,
germanii vor păstra controlul asupra industriei din nordul Italiei.
Sunt țintele atacurilor partizanilor italieni,
iar ei răspund cu o violență generalizată.
În același timp, în sudul Angliei,
mașina de război aliată, strânsă pentru debarcarea în Normandia, se pregătește.
În seara de 5 iunie, parașutiștii se pregătesc de plecare,
vopsiți și tunși în stil indian, pentru a prinde curaj.
Comandantul suprem al forțelor aliate, generalul Eisenhower, le spune:
Sunteți pe cale să porniți în cea mai mare cruciadă.
Planul e de a debarca pe cinci plaje,
pe o întindere de 100 km de-a lungul coastei Normandiei,
de la Sena la peninsula Cotentin,
unde Zidul Atlantic de apărare al germanilor e cel mai vulnerabil.
La miezul nopții pe 5 iunie, planoare britanice și avioane Dakota,
pline cu parașutiști britanici, americani și canadieni,
alunecă silențios pe cerul Normandiei.
Parașutiștii sunt primii care pășesc în Franța ocupată.
Misiunea lor e să securizeze flancurile zonei de aterizare.
Flota aliată e pe drum. E cea mai mare adunată vreodată.
Aproape 5.000 de nave de debarcare și de asalt.
Totuși nu este detectată de către germani,
care nu pot efectua zboruri de recunoaștere din cauza furtunii.
Bombardamente și proiectile de pe navele de luptă lovesc coasta,
dar ratează total țintele de pe plaja codificată "Omaha".
Buncărele germane rămân intacte.
Primul val de asalt al trupelor americane se pregătește să atace defensiva germană
de pe plaja Omaha.
Printre ei se află scriitorul american Ernest Hemingway, corespondent de război.
Acesta scrie:
În timp de ne apropiam de țărm în negura dimineții,
bărcile de oțel în formă de sicrie luau straturi verzi, solide de apă,
care cădeau pe căștile soldaților înghesuiți umăr la umăr,
într-o companie rece, ciudată, solitară, a bărbaților care mergeau la luptă.
Un alt corespondent de război, fotograful Robert Kapa, e prins și el în acest iad.
El spune:
A fost cea mai urâtă plajă din lume.
Epuizați din cauza apei și a fricii
stăteam întinși pe o mică fâșie de nisip ud.
Peste 2.000 de soldați americani își vor pierde viața aici.
Când fluxul se apropie, soldații sunt prinși între mare
și focul armelor din cazematele germane.
Eisenhower pregătise un comunicat, în caz că debarcarea eșua.
Într-o scrisoare scrisă de mână scria:
Decizia de a ataca aici s-a bazat pe cele mai bune informații avute.
Orice vină sau greșeală a operațiunii va fi doar a mea.
Dar un grup mic reușește să urce, în bătaia focului inamic
și neutralizează tunurile germane, cu ajutorul bombardierelor britanice.
Între timp, trupele canadiene au debarcat pe plaja Juno.
Este într-adevăr rezistență slabă, doar câteva împușcături
care nu-i împiedică pe britanici să avanseze.
Puținii soldați germani care au supraviețuit bombardamentelor se predau.
Comandourile britanice și franceze debarcă pe a cincea plajă.
Aliații plănuiesc să debarce 326.000 de oameni.
Doar într-o săptămână, o medie zilnică de 10.000 de oameni,
3.200 de vehicule și 15.000 t de provizii sunt transportate pe mare.
Pentru asta, e nevoie de un port.
Dar Aliații au decis să evite marile porturi, care erau bine apărate
și au debarcat pe plajele Normandiei.
În schimb și-au adus portul cu ei, construcții gigantice numite Mulberry.
146 de chesoane din beton, de 61 m lungime și cântărind 6.000 t,
au fost asamblate, creând diguri și cheiuri,
unde Navele Libertății, cum au fost numite, puteau descărca.
Șantierele navale americane făceau o navă ca aceasta în fiecare zi.
În mai puțin de 3 ani, industria militară a făcut din SUA o supraputere.
Țara a mobilizat mai mult de 11 milioane de oameni.
Armatele sale se află în Franța, Italia, nordul Africii și Asia.
SUA e atât de puternică,
încât la doar câteva zile după debarcarea în Normandia în Europa,
e capabilă să adune o a doua flotă în cealaltă parte a globului, în Pacific,
pentru a putea ataca insulele Mariane,
aflate sub control japonez.
Capturând insula Tarawa cu un an în urmă,
americanii vor acum să folosească insula Saipan
ca bază pentru bombardierele ce vor zbura spre Japonia.
127.500 de trupe, două treimi din ele pușcași marini, se pregătesc de luptă.
15 portavioane și 900 de avioane vor strivi forțele aeriene japoneze,
într-o bătălie aeriană numită "Marea vânătoare de curcani din Mariane".
O lovitură fatală primește și marina imperială japoneză.
Apoi apărarea japoneză din Saipan e lovită.
Dar când pușcașii marini sosesc pe această insulă mică, lată de doar 9 km,
începe una dintre cele mai sângeroase lupte ale războiului.
Peste 15.000 de americani și cel puțin 27.000 de japonezi vor fi uciși sau răniți.
La o lună și jumătate după ziua Z luptele sunt încă puternice.
Aliații avansează, dar Eisenhower e îngrijorat.
Hitler e decis să-i rețină pe Aliați în Normandia,
pentru a proteja rampele de lansare pentru "arma terorii", racheta V1,
pe care o trage spre Londra din nordul Franței.
Este prima rachetă de croazieră folosită vreodată.
V1 e o bombă zburătoare,
cu motor pulsoreactor și cu o tonă de explozibil.
Acest avion rapid, fără pilot e greu de interceptat și doborât.
Britanicii le numesc "bombe zumzăitoare",
pentru că imită zgomotul motocicletei, care îi anunță pe londonezi că vin.
Când rachetele V1 ajung în orașul capitală,
combustibilul li se termină și motoarele li se opresc.
Londonezii nu știu niciodată unde vor cădea.
Aproape 20.000 de rachete au fost lansate asupra Angliei și Europei,
omorând 11.000 de oameni.
Dar chiar și în aceste condiții, britanicii își păstrează curajul și calmul.
Dacă V1 nu reușesc să-i demoralizeze pe britanici,
scopul lor era și creșterea moralului germanilor.
Ani de zile, au fost nevoiți să stea în adăposturi subterane.
Bombardiere americane ziua și cele britanice noaptea,
demolează orașele Germaniei, sub un covor de bombe.
Avioanele americane au lansat 1,4 milioane de tone de bombe,
atacurile Aliaților au făcut 600.000 de victime,
7.000.000 au rămas pe drumuri.
Acesta este rezultatul bombardamentului strategic,
care a urmărit distrugerea potențialului industrial și uman
din spatele efortului militar german.
În sediul Führerului, Vizuina Lupului, sub zâmbetele obligatorii,
mulți ofițeri ai lui Hitler sunt adânc îngândurați
mai ales cei din vechea aristocrație militară prusacă.
În ultimul an, mulți dintre ei s-au alăturat unui complot
pentru a scăpa de Hitler.
Unul dintre acești ofițeri, colonelul Claus von Stauffenberg,
pune o bombă sub biroul lui Hitler,
în timpul unei conferințe din Vizuina Lupului.
Această masă grea îl salvează pe Hitler.
Ea deviază explozia, care omoară 4 oameni și rănește alți 20.
Despre tentativa de asasinat, Hitler spune:
Scăpând teafăr, sunt mai convins că marea cauză pe care o servesc
va trece de primejdiile prezente și totul va ajunge la bun sfârșit.
Hitler este doar ușor rănit: o mână julită, timpanele perforate, părul ars,
dar incidentul îl traumatizează profund, afectându-i starea mentală,
intensificându-i cruzimea și paranoia.
Își dezlănțuie răzbunarea.
Conspiratorii sunt judecați.
5.000 de suspecți au fost arestați. 200 dintre ei au fost executați,
iar familiile lor deportate.
Nu ezită când vine vorba de executarea mareșalilor lui.
Deoarece a acceptat să-l înlocuiască pe Hitler ca șef al armatei,
Rommel este forțat să se sinucidă.
Hitler, în mod ipocrit, îi organizează funeralii de stat.
De acum încolo, puterea e în mâinile SSului.
Acum, nimic nu mai poate salva Germania.
Rușii continuă să avanseze în est.
"Marele război patriotic" cum ei îl numesc, a luat o nouă întorsătură pentru ei.
Armata Roșie poate lovi cu o forță care îi uimește pe toți.
O resursă nesfârșită de oameni,
chiar și după bătăliile extrem de costisitoare din Moscova și Stalingrad.
Ofensiva din Belarus, din vara anului 1944,
e una dintre cele mai mari lupte ale celui de-al Doilea Război Mondial.
Frontul de est are o lățime de 1.000 km,
dar rușii sunt capabili să avanseze sute de kilometri în două luni,
distrugând 17 divizii ale armatei germane.
Wehrmachtul se retrage către Prusia de Est,
lăsând în urmă multe mii de victime.
Circa 50.000 de prizonieri germani vor defila prin Moscova.
În vest, Aliații obțin avantajul.
Pentru Wehrmacht, situația se înrăutățește.
50.000 de soldați germani sunt luați prizonieri în buzunarul Falaise,
numit de germani, "Stalingradul din Normandia".
E o victorie necesară pentru Aliați.
Aliații măresc strânsoarea cu o nouă debarcare în Provence.
Armata franceză reorganizată are un rol major în această debarcare.
Africani, marocani, algerieni, tunisieni,
coloniști francezi și tineri care au fost membri ai Forțelor Franceze Libere
ajută la eliberarea din Provence.
Durează doar două săptămâni să elibereze întreaga coastă, până la Marseille.
Mișcarea de rezistență iese din umbră și participă la eliberare,
la fel cum va face și la Paris.
Parisul se răscoală. Baricade sunt ridicate în tot orașul.
Majoritatea armatei germane s-a retras în est,
dar 25.000 de oameni au rămas în urmă, sub comanda generalului von Choltitz,
care a primit ordine de la Hitler să distrugă orașul.
Izbucnesc lupte violente.
În a patra zi a revoltei, o unitate franceză,
a doua divizie blindată a generalului Leclerc sosește din Normandia,
iar capitala e în sfârșit eliberată în dimineața următoare.
Germanii se predau,
iar generalul von Choltitz e dus la comandamentul lui Leclerc
situat în gara Montparnasse.
Hitler tocmai sunase și adresase celebra întrebare a sa:
"Brennt Paris?" "Arde Parisul?"
Choltitz a preferat să se predea.
Acest ofițer disciplinat din regimentul aerian
nu a respectat ordinul lui Hitler de a lupta până la ultimul soldat.
Apoi a sosit de Gaulle, cu vorbe grăitoare, pentru istorie.
Parisul a fost jignit, Parisul a fost distrus,
Parisul a fost torturat,
dar Parisul a fost eliberat!
În timp ce Franța și Belgia sunt eliberate treptat
și Armata Roșie așteaptă la porțile Varșoviei,
de cealaltă parte a globului, generalul McArthur revine în Filipine.
După ce a scăpat din asediul japonez cu trei ani în urmă, McArthur a spus:
Mă voi întoarce.
Întoarcerea e pregătită cu fast de echipa lui,
nelipsind legendara sa pipă cu știulete de porumb.
El declară:
Oameni din Filipine, m-am întors!
A sosit ceasul izbăvirii voastre.
Dar va dura patru luni eliberarea Filipinelor.
Manila, capitala, va fi cel mai devastat oraș al războiului, după Varșovia.
Sălbăticia și cruzimea acestor lupte se datorează
descoperirii de către armata americană a execuțiilor în masă de ostateci
și a lagărelor cu prizonierii americani supraviețuitori din 1941.
Pretutindeni în Pacific, războiul e marcat de această cruzime.
Peste tot aceeași confuzie a pușcașilor marini,
captivi pe plajele acestor insule infernale.
Aceeași îndărătnicie sinucigașă a japonezilor.
Pentru ei, predarea e rușinea supremă.
Și dacă sunt capturați, se sinucid folosind o grenadă.
Precum acest pilot japonez, care a fost doborât în Marea Filipinelor,
pe care americanii încearcă să-l pescuiască.
Pilotul japonez scoate cuiul grenadei cu dinții.
Este omorât.
Americanii nu-și mai asumă riscuri.
Își urmează instinctul, trag și nu mai pun întrebări.
Ura omului se dezlănțuie în război.
Alături de imperialism, o altă cauză a Războiului Mondial e rasismul.
Rasismul a născut Auschwitzul, fabrica de omorât,
eliberat de ofensiva rusă în ianuarie 1945.
Ura pentru evrei, exterminarea lor,
a fost, după cum scria Hitler în "Mein Kampf", misiunea lui.
A trimis un milion de evrei la moarte în camerele de gazare de la Auschwitz.
Șase milioane au murit de foame, tratamente brutale,
au fost împușcați și arși în crematorii,
în Maidaneck, în Sobibor, în Treblinka.
Rușii au găsit câteva sute de supraviețuitori, marcați pe viață.
Au interceptat și trenurile pline de deportați.
Naziștii continuau să dea prioritate acestor trenuri ale morții,
chiar și în fața convoaielor cu muniții.
Ele călătoresc spre cele circa 100 de lagăre de concentrare
care încă funcționează la începutul lui 1945.
Milioane de evrei, activiști politici, opozanți, creștini,
homosexuali, țigani au fost deportați în aceste lagăre.
Cinci milioane dintre ei au murit de foame, abuzuri și epuizare.
Ca sclavii din tunelul Dora,
fabrica subterană unde naziștii asamblează o altă armă secretă: V2.
Prima rachetă balistică, cu un focos de o tonă de explozibil
și o rază de acțiune de 300 km.
De pe coasta germană, 1.500 sunt lansate spre Londra și 2.000 spre Belgia,
mărind distrugerile și numărul victimelor.
Marea teamă a Aliaților e că într-o zi ar putea avea încărcătură nucleară.
Distinsul savant Einstein, însuși l-a avertizat pe Roosevelt
despre necesitatea de a fi cu un pas înaintea germanilor.
Cu fonduri uriașe, o echipă de savanți a început lucrul în secret
la prima bombă atomică.
O bombă care folosește un metal, uraniul, care poate diviza atomul.
Se așteaptă să aibă puterea a 20.000 tone de TNT,
de 2.000 de ori mai puternică decât bombele folosite până atunci,
la care se adaugă emisii radioactive letale.
Ținta aleasă a fost Berlinul.
Dar această primă bombă atomică nu va fi terminată la timp pentru Germania.
Mai există vreo fabrică în Germania ce ar putea produce această armă?
Chiar și combustibilul sintetic devine insuficient.
Covorul de bombardamente, efectuate zi și noapte de Aliați,
continuă să devasteze orașele germane.
Bombardierele aliate vor distruge Dresda,
un important centru de comunicații pentru armata germană pe frontul de est
și un mare oraș industrial din Reich.
Până acum, a rămas neatins.
Dresda, cunoscut ca "Florența de pe Elba",
a fost unul dintre cele mai frumoase orașe medievale din Europa.
Bombele cu fosfor creează un taifun de flăcări,
în care aproximativ 25.000 de oameni ard de vii.
Orașul continuă să ardă șapte zile.
Churchill a spus:
Le vom da germanilor să guste și să înghită
o doză tăioasă din nenorocirile la care au supus omenirea.
Orașele lor sunt distruse, iar acum Goebbels și naziștii
vor să-i trimită la moarte pe toți germanii între 16 și 60 de ani,
prin programul "Volkssturm", miliția poporului.
Ei strigă:
Promit să lupt curajos pentru patria mea.
Jur să mor pentru Adolf Hitler.
Hitler spune:
Germania nu trebuie să aibă slăbiciuni.
Generalii săi, cei rămași după curățenia determinată de tentativa de asasinat,
nu mai îndrăznesc să se opună Führerului.
S-au supus ordinului său, care părea absurd, de a lansa un atac în vest,
în Ardenne, în cursul iernii.
Ei ar fi preferat să depună toate eforturile împotriva rușilor.
Hitler spera să recucerească portul Antwerpen,
pentru a opri descărcarea echipamentelor Aliaților,
care le-ar permite să ajungă în Germania.
Dar ofensiva germană din Ardenne a eșuat
datorită efortului extraordinar al parașutiștilor SUA din Bastogne,
intervenției tancurilor generalului Patton
și puterii copleșitoare a forțelor aeriene aliate.
Cât despre ruși, în est, ei trec granița germană.
Milioane de germani fug panicați din calea trupelor rusești.
Mai ales femeile germane, care se tem de violurile în masă comise.
Nu există dezacorduri între Aliații vestici și ruși.
Mai mult, în mintea lui Churchill, problema cu Germania e practic încheiată.
Acum se gândește cum să împartă zonele ocupate.
El și Roosevelt se întâlnesc în Crimeea, la o conferință importantă cu Stalin.
Preocupat de pierderile tot mai mari suferite în Pacific,
Roosevelt a venit să-l determine pe Stalin să se alăture războiului împotriva Japoniei.
Stalin l-a făcut pe Roosevelt să vină tocmai în Crimeea,
ceea ce dăunează sănătății șubrede a președintelui.
Este tras și vlăguit, abia mai are puterea de a întinde mâna.
Roosevelt fumează țigară după țigară.
Este foarte bolnav. Va muri câteva săptămâni mai târziu.
Prioritatea sa principală e Japonia.
În același timp, nu are puterea de a i se opune lui Stalin,
care eliberează, dar și ocupă statele baltice: România, Bulgaria, Ungaria,
Polonia, Silezia și Prusia.
Și nu poate fi nicicum dat la o parte.
Singurul care încearcă să negocieze e Churchill.
În final, Stalin îi promite alegeri libere în Polonia,
o promisiune neîndeplinită, și cedează Grecia,
lucru care va duce la un război civil.
Partizanii comuniști greci se vor revolta,
iar Stalin va lăsa să fie masacrați.
Unul din scopurile acestei conferințe este fondarea Organizației Națiunilor Unite,
convocate la scurt timp în San Francisco.
Misiunea ONU va fi să găsească soluții pacifiste pentru toate disputele
și protejarea drepturilor omului.
Această poză anunță începutul Războiului Rece.
Războiul din Pacific continuă.
Pușcașii marini înalță steagul american pe muntele Suribachi,
vulcanul care domină insula Iwo Jima.
Bătălia a luat viețile a 7.000 de americani și 20.000 de japonezi.
Acum, bombardierele Boeing B29 Superfortress
care decolează din Iwo Jima sau din alte insule din Pacific,
pot ajunge în Japonia.
Oamenii au inventat ceva mai rău decât fosforul folosit în Dresda:
napalmul, benzină amestecată cu substanțe inflamabile.
1.700 de tone, aruncate deasupra unor căsuțe din lemn și hârtie.
Japonezii sunt victimele conducătorilor lor fanatici,
care i-au băgat în acest infern, vrând să continue războiul,
în ciuda celor 80.000 de victime și 1 milion fără case,
consecințe ale acestui raid aerian asupra orașului Tokio.
În urmă cu șapte ani, Hitler se afla la cabana sa din Alpii bavarezi,
alături de câinele său Blondi, pe care se părea că-l iubește mai mult decât pe oameni.
El prezicea:
Următorul război nu se va sfârși ca Primul Război Mondial.
Nu va exista un 11 noiembrie. Va fi ori victorie, ori anihilare.
Poate că acest sentiment de "totul sau nimic"
l-a împiedicat să se însoare cu amanta sa, Eva Braun.
Spunea:
Sunt deja căsătorit cu Germania.
Germania lui e în pragul colapsului.
Forțele sovietice au înconjurat Berlinul.
Dar Hitler refuză să admită înfrângerea și spune:
Va fi opusul bătăliei de la Stalingrad.
Dar soldații săi rămași, copleșiți de rachetele rusești,
se predau unul după altul.
Sub ruinele cancelariei sale, în buncărul subteran,
Hitler tună și fulgeră, manevrându-și armatele imaginare.
Ultimii săi adepți profită de o oprire a focului
pentru a ieși și a-i sărbători aniversarea, pe 20 aprilie.
Hitler are 56 de ani.
Consolează acești membri din Tineretul Hitlerist,
ai căror părinți tocmai au fost uciși în bombardamentele din Dresda.
Pe măsură ce americanii avansează spre vest, capturează mii de tineri hitleriști,
trimiși pe front pentru a-i înlocui pe soldații omorâți.
Americanilor nu le vine să creadă.
Acești băieți-soldați nu se tem de nimic.
Ani de zile li s-a spălat creierul,
ura și rasismul le-au fost îndoctrinate.
Bărbați din Volkssturm, capturați și ei,
nu au vorbe de consolare pentru ei.
Americanii se întâlnesc cu rușii pe Elba, în apropierea podului Torgau.
Estul întâlnește Vestul. Ultimul act al Alianței.
Atmosfera e prietenoasă... în fața camerelor.
Portretul lui Stalin e expus superb,
dar cel al lui Roosevelt e pus în doliu.
A murit pe 12 aprilie.
Un renumit general american, George S Patton e furios.
El crede că americanii ar fi trebuit să intre în Berlin înaintea rușilor.
Patton, omul cu pistolul la brâu,
care și-a condus tancurile prin Africa, prin Normandia, prin Ardenne.
Îi spune lui Eisenhower:
Armata a 9-a e la 95 km de Berlin.
A nu avansa e o eroare istorică, ale cărei urmări vor fi foarte grave.
Eisenhower tace.
Tot ce contează pentru el e doar eliminarea lui Hitler și a naziștilor.
Cu câteva zile mai devreme, Patton îl chemase urgent,
vrând să vadă ororile lagărului de concentrare de la Buchenwald.
Eisenhower i-a adus cu camioanele pe locuitorii unui oraș din apropiere, Weimar,
ca să nu mai poată spune că nu au știut,
pentru a le demonstra că asemenea lucruri au existat,
pentru a putea mărturisi mai departe, în Germania.
Să spună că au văzut tatuajele adunate de la cadavrele deportaților,
abajururile făcute din piele de om,
prespapierurile cu capete micșorate.
Apoi, conform înțelegerii de la Ialta,
Eisenhower și-a retras trupele din Buchenwald, situat în zona sovietică.
Stalin a readus imediat lagărul în funcțiune.
Va face parte din sistemul de închisori
unde cei suspectați de ostilitate față de regim vor fi întemnițați.
În Berlin, rușii sunt la 300 m de buncărul Führerului.
Hitler își ucide câinele, Blondi, după ce se însoară cu Eva Braun.
Ea înghite o capsulă cu cianură.
Hitler se împușcă în cap.
Goebbels și soția sa s-au sinucis și ei, iar SSul a încercat să le ardă trupurile.
Înainte de asta, Magda Goebbels și-a otrăvit cei șase copii.
În ultima ei scrisoare a scris:
Să murim împreună cu Führerul
e o binecuvântare la care nu am sperat vreodată.
Sovieticii își înalță steagul roșu deasupra Reichstagului.
Principalii lideri naziști vor fi capturați.
Ca Göring, unul dintre cei mai diabolici complici ai lui Hitler.
În Italia, Mussolini e executat de către partizani,
iar corpul său e linșat de mulțime.
Peste tot în Europa se dezlănțuie un val de răzbunare
împotriva celor care, într-un fel sau altul, au colaborat cu diavolii.
În Berlin, Ana Pavlovna dirijează traficul în fața porții Brandenburg.
Pentru înfrângerea Germaniei naziste, Rusia a plătit un preț foarte mare:
20 milioane de civili și soldați au fost uciși,
aproape 15% din populația Uniunii Sovietice.
Generalul sovietic Georgi Zhukov se filmează în ruinele cancelariei Reichului,
simbolul iluziilor de grandoare ale lui Hitler.
Și în cele din urmă în biroul lui Hitler,
cu celebrul glob parodiat de Charlie Chaplin în filmul "Dictatorul".
Hitler a ordonat SSului să-i ardă trupul.
Sovieticii vor arunca oasele, pentru a evita vreun cult al eroului.
Comandantul Wehrmachtului, mareșalul Keitel
semnează predarea necondiționată a Germaniei naziste,
în fața generalului Zhukov, dușmanul lui de moarte, și în fața ofițerilor aliați:
mareșalul britanic Tedder, generalul american Spaatz
și generalul francez de Lattre de Tassigny.
Ulterior, Keitel va fi judecat în procesele internaționale de la Nürnberg.
Va fi spânzurat, la fel ca mulți alți criminali de război.
Pentru a-i opri pe naziști, Germania a trebuit anihilată.
Va fi necesar același lucru pentru a anihila Japonia?
În Pacific, piloții sinucigași, numiți de japonezi "kamikaze",
își prăbușesc avioanele în flota americană.
Profitând de putere, șefii militari de la Tokio sacrifică
ce a mai rămas din tineretul țării și din aviație,
pentru a-i împiedica pe americani să debarce în Japonia.
În final, Statele Unite decid să nu invadeze Japonia,
considerând că măsura ar costa țara un milion de vieți.
În schimb, detonează infernul atomic.
Primele două bombe nucleare detonate vreodată,
omoară într-o secundă peste 100.000 de oameni
și îi permit împăratului Hirohito să semneze pacea,
fără să piardă din respect.
Bomba atomică trebuia lansată înainte ca acești soldați și ofițeri japonezi
să fie de acord să facă acest gest,
care se opune total codului lor de onoare, Bushido.
Câțiva soldați japonezi se refugiază în junglă.
Unii nici măcar nu află de înfrângerea țării lor.
Ultimii astfel de soldați vor ieși din ascunzătoare și se vor preda în 1975.
În Golful Tokio, la bordul USS Missouri,
reprezentanții națiunilor aliate din China, Marea Britanie,
Rusia și Franța sunt emoționați.
Au privilegiul de a asista la predarea japonezilor,
care marchează sfârșitul celui de-al Doilea Război Mondial.
Generalul McArthur îi reprezintă pe învingători.
Ministrul japonez de externe, cel cu joben,
șchiopătând, pierzându-și un picior într-un atac cu bombă în China,
va semna din partea împăratului, cu care s-a întâlnit în ziua precedentă.
I-a spus:
Trebuie să facem din această zi de doliu, prima zi a nașterii unei noi Japonii.
În felul acesta, putem merge la ceremonie cu capul sus.
McArthur conclude cu aceste cuvinte istorice:
E speranța mea și a omenirii că din această ocazie solemnă
va răsări o lume mai bună, din sângele și masacrele trecutului.
Acest război a luat viețile a 50 de milioane de oameni,
majoritatea civili nevinovați, într-o izbucnire de violență pură.
Mii de victime au suferit mulți ani după aceea
din cauza efectelor îngrozitoare ale radiațiilor nucleare.
Sau din cauza pierderii tragice a părinților sau a copiilor,
exterminați în lagărele naziste.
Acest serial e dedicat victimelor tuturor formelor de totalitarism.
Să le fim recunoscători cameramanilor, eroii neînarmați,
care au înregistrat aceste lupte pentru posteritate.
Și tuturor celor care au filmat războiul,
surprinzând scene atroce, dar și familiare.
Ne-au făcut cunoștință cu Rose, care în ultima zi a Apocalipsei
a scris "SFÂRȘIT"...
...pe o bombă.
Traducerea și adaptarea mdfk